Seuraava vieraamme on soolokiipeilyilmiö Alex Honnold.
Yhtä asiaa en ymmärrä.
Yksi pieni virhe, yksi pieni lipsahdus, niin putoat ja kuolet?
Aivan. Tunnut ymmärtäneen sen ihan oikein.
Minä ajattelen, että kuka tahansa voi kuolla milloin tahansa.
Soolokiipeily vain tekee kuolemasta jotenkin konkreettisempaa.
Tuntuuko jotenkin erilaiselta kiivetä korkealle ilman köysiä?
Kun kiipeää ilman köysiä, seuraukset ovat isommat,
joten keskittyminen on kovempaa. Se on aivan erilainen kokemus.
En mene koko ajan pidemmälle, kunnes tapahtuu jotain kamalaa.
En ajattele sitä sillä tavalla.
Mutta ehkä se on vaarallista juuri siksi.
En ehkä edes huomaa, kun jo putoan jyrkänteeltä.
Haluan erotella riskit ja seuraukset.
Kun kiipeilen vaikeissa paikoissa,
putoamisriski on matala, vaikkakin seuraukset olisivat vakavat.
Tavallaan teen jostakin vaikeasta ja vaarallisesta turvallista.
Onko kiipeilyurasi vaikuttanut
rakkauselämääsi positiivisesti vai negatiivisesti?
Rakkauselämääni? Se on kaiken kaikkiaan negatiivista.
Matkustan paljon ja asun autossa.
Puhutaan sitten vähän joistakin seikkailuistasi.
Yksi niistä oli historiallinen Moonlight Buttress.
Kun tein sen, sitä pidettiin uraauurtavana äärisuorituksena.
Minusta itsestäni se tuntui melko helpolta.
Et lopettanut siihen
ja seuraavaksi kiipesit yksin Half Domen.
Half Dome oli kaksi kertaa aiempien kohteideni kokoinen.
Soolokiipeily on niin vaarallista,
että vain alle prosentti kiipeilijöistä yrittää sitä.
Alex on kiivennyt yli tuhat kertaa,
mutta tämä ylitti muut kerrat vaikeudellaan.
Se oli välillä aika pelottavaa ja menin vähän paniikkiin.
Sitten piti vain rauhoittua.
Mikä on seuraava kohteesi?
Olen miettinyt El Capia jo monta vuotta. Se näyttää pelottavalta.
Olen aina halunnut kiivetä sen, mutta se on liian pelottava.
Olen matkalla maailman kauneimpaan laaksoon.
Kävin Yosemitessa jo lapsena.
Isällä oli aina kylmälaukku mukana. Eväänä oli keksejä ja kylmää maitoa.
Istuimme Tunnel View'n yläpuolella, mistä on aivan huikeat näköalat.
Heti kun El Capin näkee, alkaa jännittää.
El Cap on maailman vaikuttavin seinämä.
YOSEMITEN KANSALLISPUISTO, KALIFORNIA
KEVÄT 2016
Rakastan autossa olemista.
Tunnen oloni kotoisaksi, koska olen asunut autossa 9 vuotta.
Ensimmäinen autoni... Pöllin perheeni tila-auton.
Isäni kuoli, kun olin 19-vuotias. Lopetin koulun.
Sain henkivakuutusrahoja sen verran, että pääsin vähän kiipeilemään.
Asuin kaupan parkkipaikalla ja käytin illalliseen aina 88 senttiä.
Autossa asuminen on mahtavaa, mutta kylppärikin olisi kiva
tai edes jonkinlainen suihku.
- Sinulla on kuulemma tyttöystävä. - Jonkinlainen viritelmä.
Hän kyllä kannustaa minua tekemään omaa juttuani.
Katsotaan nyt. Elämässäni tulee varmaan olemaan paljon tyttöystäviä,
mutta niin tulee olemaan myös kiipeilyä ja saavutuksia.
Kiipeily menee varmasti aina naisten edelle.
Siis ainakin toistaiseksi.
- Monestiko olet kiivennyt El Capin? - Ehkä reilut 40 kertaa.
- Oletko tehnyt sitä soolona? - Kukaan ei ole.
Mikset ole tehnyt sitä vielä?
Katso nyt tuota. Se on todella pelottavaa.
Joka vuosi ajattelen, että tänä vuonna teen sen.
Sitten kun olen siellä, ajattelen, etten tee sitä vielä tänä vuonna.
Mutta ellen edes yritä, en tule olemaan tyytyväinen.
Jos kokeilen sitä ja totean, ettei se onnistu,
ehkä se kuitenkin onnistuu seuraavalta sukupolvelta.
Tai joltakulta, joka ei halua elää.
Kun mietin El Capia vuosia sitten, siinä oli monta kysymysmerkkiä.
En tuntenut sen kaikkia pitchejä ja släbejä.
Se vaikutti aika älyttömältä.
Jos aion soolokiivetä El Capin,
tarvitsen hommaan kunnollisen kartan.
Päässäni on oltava kuva siitä, mitkä kohdat ovat vaikeita,
ja mitä ne edellyttävät.
Jos teen sen, paras reitti lienee Freerider.
FREERIDER-REITTI 975 METRIÄ
- Moi! - Mitä äijä?
Kiinnitän sen suoraan valjaisiin.
Haluatko johtaa Freeblastia?
Ehkä pitäisi tehdä niin kuin ennenkin, eli että sinä johdat.
Yritän siis päästä mahdollisimman pitkälle.
Tommy tuli juuri tänne. He kiipeävät Freeriderin.
Minä yritän kuvata tämän pitchin ja siirtymä-pitchin.
Sitten kiidän jugille.
- Onko meillä tarpeeksi köyttä? - Joo.
Tarkoituksena on saada reittiin vähän tuntumaa ja visualisoida se.
Näen, mikä on pelottavaa ja mikä ei.
Voi luoja...
Katso noita kiinteitä köysiä.
Tommy on ollut sankarini jo lapsuudesta asti.
Ei minulla sentään ollut julisteita seinillä,
mutta pidin häntä kovana äijänä.
Tommy näytti, että El Capin kiipeäminen on mahdollista.
Hän tutki seinämän kunnolla.
Monia hänen tekemiään reittejä ei ole kiivetty,
koska ne ovat liian vaikeita.
Dawn Wall oli hänen monta vuotta kestänyt projektinsa.
Se on ehkä maailman vaikein iso seinämä.
MODERNIT TUTKIMUSMATKAILIJAT
El Cap on minulle pakkomielle.
El Capitan on aivan käsittämättömän valtava kallioseinämä.
Se on 975 metriä pystysuoraa graniittia.
Se ei näytä silti, että siitä pitäisi kiivetä.
Ymmärrän Alexin pakkomielteen.
El Cap on ollut pakkomielle monille.
Ensimmäisenä sen kiipesi vuonna 1958 Warren Harding.
Siihen meni yhteensä 46 päivää 16 kuukauden aikana,
koska kiipeämistä ei voitu tehdä yhtäjaksoisesti.
He porasivat pultteja graniittiin ja vetivät itsensä ylös.
Siitä lähtien El Cap on ollut kalliokiipeilyuniversumin keskus.
KIIPEILIJÄT KERTOVAT KUINKA PÄIHITTIVÄT YOSEMITEN "ISON KIVEN"
Minä olen kiivennyt El Capia jo 20 vuotta,
mutta en koskaan ilman köyttä, koska siinä ei ole varaa virheisiin.
Sitä voi ajatella olympiakullan tasoisena urheilusuorituksena.
Lopputuloksena on kultamitali tai kuolema.
Sitä soolokiipeily El Capilla on.
Siitä on suoriuduttava täydellisesti.
Kokeilen tänään useita eri skenaarioita.
Mietin erilaisia muuveja ja asentoja.
Mietin sitä, miltä tuntuisi
olla siinä asennossa ilman köyttä.
Köyden avulla voi tehdä paljonkin.
Kun köysi otetaan pois, pitää vain päättää, voiko jalansijaan luottaa.
Voi luoja, että jalkoihin sattuu. Olen hapoilla, ja käteen sattuu.
Tässä joutuu tekemään töitä.
Kun on miettinyt jotain asiaa vuosia itsekseen, se on melko pitkä aika
olla puhumatta siitä kenellekään.
Etenkään kenellekään Tommyn kaltaiselle.
Kun nousin Endurance Corneria ja katsoin alas, näky oli pelottava.
- Se on todella suojaton paikka. - Siinä on sentään hyviä otteita.
Freeblastissa on muuveja,
joissa henki on kiinni yhdestä jalansijasta.
Soolokiipeily on outo henkilökohtainen harrastus.
Projekteista ei puhuta muille.
En kerro aikeistani kenellekään, koska en halua lisää paineita.
Minulta kysellään koko ajan El Capin kiipeämisestä.
Vastailen aina epämääräisesti, vaikka olen varma, että teen sen.
Olin ennen tosi nirso ruoan suhteen.
Kun olin ehkä jotain 20-24-vuotias,
päätin alkaa syödä kasviksia.
Tutustuin niihin järjestelmällisesti.
Yksi kerrallaan. Se toimi. Nyt syön lähes mitä tahansa.
Lopetin lihansyönnin 3-4 vuotta sitten lähinnä ympäristösyistä.
Kun olin lopettanut, aloin miettiä enemmän myös eettistä puolta.
Katsotaan, mitä tästä tulee.
Tämä olisi monen mielestä kamalaa. Syön säilykechiliä ja munia.
Lapsena en syönyt outoja ruokia enkä pitänyt ötököistä. Olin nössö.
Olin kai melko ujo lapsi, ehkä vähän synkkä sielu.
"Melankolinen" voisi olla oikea sana.
Tykkäsin leikkiä Legoilla ja pelata tietokoneella.
Sitten kun aloitin kiipeilyn, kävin kiipeilysalilla päivittäin.
Muuten minulla ei ollut paljon harrastuksia.
En todellakaan ollut yhtään cool.
Vartuin Sacramentossa. Yläkoulussa opiskelin IB-ohjelmassa.
Siellä kaikki olivat jonkinlaisia älykköjä.
Oli ihan okei olla omituinen erakko,
koska koko opiskeluohjelma perustui siihen.
Jossain vaiheessa aloin kiipeillä enemmän ulkona ja leiriytyäkin,
mutten uskaltanut jutella vieraille.
Kiipeilin siis paljon itsekseni,
koska en tuntenut ketään enkä halunnut jutella kenellekään.
Tosi hyvää. Ylitin itseni.
Tulinen chili antaa lisää makua.
Lapsena tykkäsin kiipeillä puissa ja rakennuksissa.
Täällä koulussakin kiipeilin aina katolle.
Yleisön edessä puhuminen on pelottavaa.
Kouluaikoina olin kauhuissani, jos piti puhua luokan edessä.
Siitä kuitenkin pääsee yli ja lopulta ei enää jännitä niin paljon.
Täällä olisi kysymys.
Miltä tuntuu olla kuuluisa, koska on muuttanut harrastuksen työksi?
On ihan mahtavaa, jos rakastaa jotain juttua
ja pystyy elättämään itsensä sillä.
On siis kivaa saada palkkaa siitä. Niin?
Kuinka paljon sinulla on rahaa?
Tällä hetkellä lompakossani on ehkä 40 dollaria.
No ei, mutta siis ihan kiva summa. Jotain tyyliin...
Ehkä sitä voisi verrata kohtuullisen menestyvään hammaslääkäriin.
Kertoisitko vähän säätiösi toiminnasta?
Toiminta alkoi nelisen vuotta sitten voittoa tavoittelemattomana.
Katsotaan tämä videonpätkä, niin pääsette vähän jyvälle.
Olen päässyt matkustamaan paljon,
mikä on avannut silmäni sille, miten muualla maailmassa eletään.
Maailmassa on miljardi ihmistä, joilla ei ole käytössään sähköä.
Perustin säätiön, koska halusin tasapainoa maailmaan.
Lahjoitan kolmanneksen tuloistani erilaisiin projekteihin,
kuten aurinkoenergiahankkeisiin.
Ne auttavat ihmisiä pois köyhyydestä ja samalla auttavat maapalloa.
- Ai, sinä tulet ulos. - Moi.
Tapasin Sannin kirjakiertueellani Seattlessa.
Olemme hengailleet yhdessä siitä lähtien.
Tämä on kai ensimmäisiltä treffeiltämme. Kiipesimme yhdessä.
Vein hänet korkealle seinämälle, koska tiesin hänen ällistyvän siitä.
- Onko hänkin kiipeilijä? - On hänessä vähän kiipeilijää.
Hän on vasta ihan aloittelija. En luonnehtisi häntä kiipeilijäksi.
Edessä on sydämen muotoinen painauma.
Sen vasemmalla puolella on Freerider.
Laakso on tässä. Ajamme tätä tietä.
Kaikki isoimmat kalliot ovat tässä näiden välissä.
- Ehkä minun pitäisi lukea tämä. - Ei.
Alex oli puhumassa Seattlessa viime vuoden joulukuussa.
En tiennyt hänestä silloin mitään.
Sinulla on sama paita puolessa näistä kuvista. Voi, Alex...
Koska kukaan ei auta minua vaateasioissa.
Kun sain nimmarin kirjaani, annoin numeroni hänelle.
Se oli alun perin vitsi, mutta sitten se karkasi käsistä.
Pidin häntä tosi söpönä, ja se vetosi minuun.
Oho! Katso, miten se on tuossa.
Mutta hän on myös hauska ja outo. Pidin häntä mielenkiintoisena.
- Puuasento puun päällä? - Se ei heilu.
Kyllähän heiluu. Mitä sinä oikein selität? Teen tämän sinun takiasi.
Minä odotan. No niin...
Jos hyttyset alkavat syödä, voit alkaa kiivetä.
- Mutta pidä GriGri kiinni. - Minä odotan.
Selvä. Ihan miten vain.
On mahtavaa, kun autossa on tyttökin. Hän on söpö ja pieni.
Hän piristää paikkaa eikä vie liikaa tilaa.
Se tekee elämästäni kaikin tavoin parempaa.
Alex, onko köysi varmasti tiukalla?
Tämä on hermoja raastavaa.
Kun laskin Alexia alas, katsoin hänen laskeutumistaan.
Köysi meni käsieni ja GriGrin läpi, ja Alex putosi maahan.
Se oli minun syytäni, koska en tarkkaillut köyttä.
Olin ihan: "Voi ei! Mitä minä olen tehnyt?"
TT-kuvassa näkyi kaksi puristusmurtumaa.
Halusin jättää Sannin heti tapahtuneen jälkeen.
Ajattelin, että hänestä oli vain haittaa kiipeilylle.
Sitten hän kysyi, tulisiko elämästäni parempaa niin.
Tämä voi tuntua epämiellyttävältä.
Sanoin hänelle, että kyllä hän voisi saada kaiken.
"Kyllä sinulla voi olla vakituinen tyttöystävä ja kiipeilyura."
Hengitä ulos.
Puristumismurtuma ei onneksi ollut kovin vakava.
Minulle sanottiin, että voisin kyllä kiipeillä sen kanssa.
On se silti vähän kuumottavaa.
Tunnen ihmisiä, jotka ovat hengissä pudottuaan tosi korkealtakin.
Itse en usko, että selviäisin siitä.
Jos putoaisin vaikkapa 50 metristä,
kehoni voisi räjähtää iskun voimasta.
KESÄ 2016
TAGHIA, MAROKKO
Kävin täällä ensimmäisen kerran 2012.
Takana oli juuri paras kauteni Yosemitessa ikinä.
- Mikä se oli? - Köysi näyttää ihan hyvältä.
Aika hyvää kalliota.
Marokossa kiipeäminen on hyvää harjoitusta El Capia varten.
Se vahvistaa häntä ja parantaa taitoja ja kuntoa.
Vuorilla liikkuminen Alexin kanssa on koukuttavaa puuhaa.
Hänen asenteensa riskejä kohtaan tekee voittamattoman fiiliksen.
Sellainen vetoaa tunteisiin.
Toisaalta se ei ehkä ole välttämättä kovin fiksua.
Alexin kanssa kiipeileminen on tavallaan eräänlainen pahe.
Se on vähän kuin oluen juominen: sitä ei pitäisi tehdä,
mutta joskus sallin sen itselleni, koska se on kivaa.
- Jes, kamu! - Yo!
Lukisitko päiväkirjamerkintäsi ääneen?
"Taso 7C+, yksi putoaminen. Liian hapoilla, kuntoa parannettava."
Kirjoitatko ikinä mitään tyyliin "näin valtavan kokoisen katajan"?
- En kiipeilypäiväkirjaan. - "Ikävöin koiraani."
- "Ja äitiäni." Eikö? - Ei.
Jim seuraa teitä osan matkaa alas.
Clair hakee teidät sitten rotkon pohjalta.
Kuvaamme seinämällä.
Kun ohitamme teidät, kerätkää kamat ja kävelkää huipulle.
Jimmy ja minä olemme tehneet yhteistyötä jo 10 vuotta.
Tehdään triplalinkki.
Kun pääsemme Yosemiteen asti, olemme Cheynen sanoin "yoked".
Jimmy on koonnut tiimin ammattilaiskiipeilijöistä.
Paras mahdollinen porukka tähän.
Se tuntuu mahtavalta.
Pääsen kiipeämään kavereideni kanssa.
Mikey, pannaan joku tähän. Tästä nimittäin näkyy koko reitti.
Pannaan tähän 100 metriä pitkä köysi ja tuohon 120 metriä.
Tutustuin Alexiin Yosemiten alkuaikoina, vuonna 2008 tai 2009.
Olen kuvannut hänen soolokiipeilyään useammankin kerran.
Olemme viettäneet pari talvea yhdessä Etelä-Amerikassa.
Olen siis viettänyt paljon aikaa hänen kanssaan.
Minua pelottaa. En halua nähdä, että Alexille sattuu mitään.
Siksi lähes kieltäydyin hommasta. Jimmy kai mietti samaa.
"Haluammeko todella osallistua tähän?"
Olen aina epäröinyt kuvaamista, koska laji on niin vaarallinen.
On vaikeaa olla ajattelematta sitä, kun oma ystävä, Alex,
kiipeää jossain vaarallisessa paikassa ja minä kuvaan sitä,
mikä voi asettaa hänelle paineita ja saada tekemään jotain,
mikä johtaa putoamiseen ja kuolemaan.
Meidän täytyy vain kestää se ja ymmärtää,
että pahin mahdollinenkin voi tapahtua.
Moni vain vähän kiipeilystä tietävä sanoo:
"Hän sanoo, että homma on hanskassa. Se on turvallista."
Mutta ne, jotka oikeasti tietävät jotain, ovat kauhuissaan.
Isäni sanoi aina: "En halua, että jääkiipeilet."
- "En halua, että soolokiipeilet." - Olikohan isäsi...
Kun hän oli tämän ikäinen, hänen 20-30 ystäväänsä oli kuollut.
Minulta on kuollut jo 30-40 ystävää.
- Niinkö monta? - Laskin vähän aikaa sitten.
Tai ei ystäviä, mutta samaa yhteisöä.
Joo, kuten Kyle Dempster ja Scott.
Minulta ei ole vielä kuollut ketään tosi läheistä ihmistä.
Jokainen, jolle soolokiipeily oli iso juttu, on jo kuollut.
John Bachar oli vapaasoolokiipeilyn pioneeri.
Hän kuoli 52-vuotiaana pudottuaan kallion seinämältä...
Kiipeilijä Sean Leary on valitettavasti kuollut.
Sean löydettiin pari päivää sitten Utahista...
Derek Hersey oli kiipeilemässä Yosemitessa.
Ruumis löydettiin lauantaiaamuna.
Hersey kiipesi yksin ilman köysiä.
Useimmat rajojaan kokeilevat ihmiset ajattelevat,
että ihan sama, tapahtukoon mitä tapahtuu.
Uskon soolokiipeilyn muokanneen hänen henkistä puoltaan.
Hän ei kiinny ihmisiin samalla tavalla kuin moni muu.
Se luultavasti liittyy enemmän omaan menneisyyteen
eikä ole niinkään vain geeneissä.
Moni on spekuloinut sitä, että miten minä käsittelen pelkoa.
"Hän varmaan hakee jännitystä elämään. Hänessä on jotain vikaa."
Kun yksi toimittaja pyysi minut magneettikuvaan,
ajattelin, että olisi hauska nähdä, mitä päässäni tapahtuu.
On hauska nähdä, onko aivojen rakenne normaali.
Aloitamme nyt.
Muista painaa nappia aina kun näet uuden kuvan.
Ehkä käy ilmi, että olen jonkinlainen luonnonoikku.
Moni eksäni on sanonut, että minulla on persoonallisuushäiriö tai jotain.
Että minussa on jotain vikaa.
"Henkisesti vakaa." Kyllä. "Älykäs, syvästi ajatteleva." Ei.
"Löydän usein vikaa toisista." Joskus.
"Vuorelle kiipeäminen olisi pelottavaa."
"Minun on vaikea hallita mielijohteitani. Olen masentunut..."
- Ovatko aivoni ehjät? - Ovat. Tämä on mielenkiintoista.
Nuo kaksi pientä pistettä tuolla näytön yläosassa
ovat mantelitumakkeet.
Mielenkiintoista on se, ettei mantelitumakkeissasi ole toimintaa.
Aivoissani ei siis tapahdu oikein mitään.
Eivätkö mantelitumakkeeni siis toimi?
Ne toimivat kyllä,
mutta ne tarvitsevat tavallista voimakkaampaa stimulointia.
Ne asiat, jotka stimuloivat useimpia,
eivät oikein toimi sinun kohdallasi.
Ehkä mantelitumakkeeni ovat vain väsyneet liiasta jännityksestä.
SYKSY 2016
EL CAPITAN, YOSEMITEN KANSALLISPUISTO
PITCH 6, FREEBLAST-SLÄBI
Soolokiipeily vaatii hyvän kunnon lisäksi myös henkistä kanttia.
Haastavinta siinä on oman mielen hallitseminen.
Täytyy vain yrittää astua oman pelon ulkopuolelle.
Voi ei... Sori, Alex!
Minä ajattelen pelon kukistamista eri tavalla kuin useimmat.
Yritän laajentaa omaa mukavuusaluettani harjoittelemalla.
Työstän pelkoa, kunnes se ei ole enää pelottavaa.
Ei, ei, ei... Onpa liukasta!
Freeblast on aiheuttanut minulle ahdistusta jo vuosien ajan.
Siellä seistään pienenpienillä ulokkeilla,
jotka ovat vain muutoksia kiven rakenteessa.
Jos siinä liukastuu, ei pysty pitämään käsillä vastaan.
Vain kaksi pientä kontaktipistettä estää putoamisen.
Ja kun ottaa askeleen, on vain yksi kontaktipiste.
Se näyttää jo paljon paremmalta kuin eilen, mutta saapa nähdä.
Putosin ehkä noin 9 metristä.
Sanni oli kiinnittämässä minua köysiin.
Sitten vain putosin. En oikein edes tiedä, että miten.
Näytä, miten paljon pystyt liikuttamaan sitä itse.
Minusta se vaikuttaa venähdykseltä.
Nilkan venähdyksellä tarkoitetaan nivelsiteiden repeämistä.
Voinko siis kävellä, jos tuen nilkan?
Voit. Toipuminen alkaa jo muutaman päivän jälkeen.
Voiko se mennä pahemmaksi, jos teen jotain?
Jos teet liikaa liian pian.
Olen tietysti huolissani, mutta jos hän ei tee sitä, hän katuu aina.
Jos menemme naimisiin ja hankimme lapsia,
sanon kyllä, mitä pidän hyväksyttävänä riskinä ja mitä en.
Hänen olisi pitänyt panna kenkä jalkaan.
- Itsepäinen. - Itsepäinen.
Luulin, että olet jo ihan kunnossa, kun pystyit kävelemäänkin.
Lääkäri käski rasittaa jalkaa.
- Antaisitko vesimelonia? - Onneksi sinulla on oma kotiorja.
Niinpä. Olen innoissani siitä.
Aiotko kysyä, miksi teen tämän sillä tavalla kuin teen?
Haluan vain vesimelonia.
Tietyssä määrin halusin syyttää siitä Sannia.
En loukkaantunut 7 vuoteen, mutta nyt hengaan hänen kanssaan
ja loukkaannun yhtenään.
Ihan kuin olisit kaatanut puun.
Aktiivinen paraneminen
ei tarkoita sitä, että sinun pitäisi kävellä joka paikkaan.
Olisin onnellinen, jos hän ei soolokiipeilisi.
Onneksi hän ei koskaan kertonut, että hän aikoi ryhtyä siihen.
Olisin kieltänyt häntä ja etäännyttänyt hänet sillä.
Kyllä se olisi vaikuttanut, koska kiipeily on hänelle koko elämä.
Kun hän soolokiipeilee, hän kokee olevansa elossa.
Silloin hän tuntee kaikkein voimakkaimmin.
En minä ainakaan haluaisi viedä sellaista pois keneltäkään.
KOLME VIIKKOA LOUKKAANTUMISEN JÄLKEEN
Pystyn jo seisomaan yhdellä jalalla pukiessani varusteita.
Se on jo pieni voitto.
En ole vielä käyttänyt kiipeilykenkää tässä jalassa.
Nilkka on turvoksissa ja arka.
Valitettavasti halkeaman kiipeäminen on pitkälti riippuvaista nilkoista.
Freerider noin 900 metriä pelkkää halkeamaa.
Nilkkansa pahasti venäyttäneet kaverini ovat sanoneet:
"Menee ainakin puoli vuotta ennen kuin se on normaali."
Kuukauden päästä sää jo muuttuu, ja joudun odottamaan ensi vuoteen.
Hän kertoi pari vuotta sitten,
ettei hän ollut koskaan pudonnut täysin yllättäen.
Nyt se on tapahtunut kahdesti ehkä kuukauden sisään.
Kun kuulee sellaista, se panee vähän miettimään.
Näin unta, että hän käveli talollemme ja kysyi meitä.
Sitten hän alkoi itkeä. Alex ei itke ikinä.
Hän kertoi olleensa kiipeämässä.
Hän alkoi esitellä vammojaan ja veti paidan hihan ylös.
Kädestä putosi jokin luu. Se oli kauheassa kunnossa.
Se oli hyvin todentuntuinen ja aivan friikki uni.
Seuraavana päivänä hän soitti ja kertoi loukkaantuneensa.
- Hei, Ingrid! - Hei! Miten menee?
- Moikka. - Minkä meininki? Fitz!
Kaiverratko kurpitsan? Hyvä!
Alex sanoi: "En aio kaivertaa yhtään mitään. Vihaan juhlapyhiä."
En halua, että minulle sanellaan, milloin kuuluu olla hauskaa.
Sitä pitää ehkä kaivertaa lisää.
- Onko sinulla varmasti hyvä ote? - Jos vielä tökit, pudotan sinut.
- Miksi? - Kunhan vitsailin. En pudota.
Nosta häntä vähän ylemmäksi.
- Nyt sinun kuulusi pelätä. - Olen todella ahdistunut.
Kukaan perheestäni ei halannut koskaan, kun olin kasvuiässä.
Jouduin opettamaan itseni halaamaan, kun olin ehkä 23-vuotias.
"Kaikki halaavat. Ehkä minunkin pitäisi."
Sitten aloin harjoitella. Nyt olen ihan hyvä halaaja.
- Huomasitko, että kurpitsa on auto? - Joo, se on hieno.
- Onko se kissa? - On. Tein sen ihan itse.
Nyt se on ihan hieno. Aiemmin se näytti hirveältä.
R-sana on vaikea, siis rakkauden tunnustaminen,
koska kukaan perheestäni ei ole koskaan käyttänyt sitä sanaa.
Äiti on puhunut meille aina ranskaa.
Hän on ranskanopettaja. Hän sanoo vain: "Je t'aime."
Isä taas ei puhunut koskaan mistään.
Charliella ei oikein ollut tunnesidettä keneenkään.
Nykyisin hänellä varmaan diagnosoitaisiin Asperger.
Hänellä oli pakkomielle, eräänlainen monomania.
Hän eli matkustamiselle, niin kuin Alex elää kiipeämiselle.
Kun hän ei matkustanut, mikään ei ollut hyvin.
Kun Alex teki jotain väärin, nimittelimme häntä.
"Hei, ääliö, älä tee noin!" Se oli halventavaa.
Jos oppii jo sen ikäisenä, että on täysin arvoton,
se tuskin häviää koskaan.
Itse en muista sellaista yhtään. En usko isäni haukkuneen ketään.
Minusta isä oli kuin nallekarhu, mutta kärttyinen hän kyllä oli.
Kun he sitten erosivat, kumpikin oli heti onnellisempi.
Mutta isä kuoli seuraavana kesänä.
Harmi, ettei hän päässyt näkemään, miten minulle on käynyt.
Hän panosti toden teolla minun kiipeilyharrastukseeni.
Mutta ehkä äiti ajatteli, että isä jotenkin pidätteli meitä
eikä painostanut meitä saavuttamaan täyttä potentiaalia tai jotain.
Äitini lempisanonta on "melkein ei ole täydellinen"
tai "tarpeeksi hyvä ei ole hyvä".
Vaikka tekisin kaiken miten hyvin tahansa, se ei koskaan riitä.
Se on itseinhon pohjaton kuilu.
Se on varmasti motivoinut minua myös soolokiipeilyn suhteen.
Tässä sitä nyt ollaan.
En vieläkään oikein ymmärrä sitä, miksi sinä putosit.
Tiedätkö itsekään, mitä siinä tapahtui?
Ihoni oli kova ja kuiva. Silloin satoi vähän ja oli tosi kova tuuli.
On outoa, ettei hän oikein tiedä, mitä siinä tapahtui.
"Yhtäkkiä vain putosin."
Se on yllättävää, sillä yleensä hän on hyvin tietoinen kaikesta.
Tai ehkä ei sitten olekaan.
Alex on sanonut, että hänellä on tavallaan panssari yllään.
Uskon, että hänen läheisilläänkin täytyy olla sellainen.
Se putoaminen jotenkin herätti minut eri tavalla kuin yleensä.
Yleensä ajattelisin, että hän on ihan peto, kyllä hän pärjää.
Mutta nyt jotenkin stressaan koko asiaa tosi paljon.
En minäkään halua pudota ja kuolla,
mutta itsensä haastaminen ja jossain onnistuminen tuovat tyydytystä.
Ja se tunne vain vahvistuu, kun vastassa on kuolema.
Virheisiin ei ole varaa.
Jos etsii täydellisyyttä, soolokiipeilyllä pääsee lähelle.
Tuntuu hyvältä kokea olevansa täydellinen edes hetken aikaa.
Jos kuolisin, kaverini olisivat tietenkin harmissaan,
mutta sitten elämä jatkuisi.
Se on ongelma tyttöjenkin kanssa. En usko heidän välittävän minusta.
"Jos kuolen, sinä löydät pian jonkun toisen. Ei se mikään iso juttu ole."
En oikein tiedä.
Ehkä se on vähän liian tunteetonta.
VIISI VIIKKOA LOUKKAANTUMISEN JÄLKEEN
Jalka on jo parempi mutta edelleen vähän turvoksissa.
Köysi!
Aika eeppinen laskeutuminen. Kiidämme seinämää alas.
Pidämme täällä hauskaa.
Jos mietin El Capia, siinä on kuusi melko huolestuttavaa pitchiä.
Heti alhaalla on hankala paikka.
Sitten on Freeblast, josta putosin. Tunaroin ihan huolella.
Sitten on Hollow Flake.
Monster Offwidth on fyysisesti todella vaikea osuus.
Kun on Monster Offwidthillä,
jokin ruumiinosa on aina aivan liiskautunut kiveä vasten.
Sitä voi ajatella vaikka todella rankkana pilatestuntina,
jonka aikana joku hankaa ihoasi hiekkapaperilla
ja käskee pitää asennon, kunnes oksennat.
Jos et pysy asennossa, kuolet.
Koko Enduro Corner
olisi vaikein koskaan soolokiipeilemistäni osuuksista.
Jaloille ei ole otteita.
Jalat pysyvät seinämällä vain käsivoimien avulla.
Kova veto käsillä antaa paremman pidon jaloille.
Se on koko reitin vaativin osa käsille.
Siihen mennessä on kuitenkin kiivetty jo 760 metriä.
Siinä on jo aika väsynyt.
Kaikkein eniten huolissani olen vaikeimmasta kohdasta eli kruksista.
Sen ohi päästäkseen
on kiivettävä joko Boulder Problem tai Teflon Corner.
Olen pudonnut kummastakin monta kertaa köyden kanssa.
Teflon Corner on käytännössä todella liukas 90 asteen kulma.
Se herättää minussa kauhua.
En voi muuta kuin painaa seinämiä jaloillani ja käsilläni
ja yrittää pitää painopisteen keskellä.
Jalkojen alla on 760 metriä ilmaa.
Pelkkä ajatuskin tuntuu aivan hullulta.
Toinen vaihtoehto on sitten Boulder Problem.
Boulder Problemissa on yksi todella vaikea kolmen metrin osuus.
Se on hyvin monimutkainen jakso.
Oikea käsi on kiven poimussa, vasen pystyjuonteessa.
Sitten oikea jalka pannaan eräänlaiseen painaumaan.
Oikea käsi siirtyy pieneen poimuun,
vasen jalka siirtyy pieneen lautaseen,
ja sitten siitä ponnistetaan peukalon varaan.
Se on koko reitin pahin ote.
Otteeseen mahtuu ehkä puolet peukalon päästä.
Sitten kaksi sormea pyöräytetään peukalon yli ja jalkoja siirretään.
Vasen jalka kurkottaa kaltevalle jalkaotteelle.
Peukaloiden paikkoja vaihdetaan.
Sitten kurkotetaan vasemmalla leipämäiseen otteeseen.
Siitä sitten tehdään karatepotku tai tupladyno toiselle seinämälle.
Toisaalta on järkevämpää tehdä kahden käden hyppy,
koska toisella seinämällä on jotain, mistä ottaa kunnolla kiinni.
Mutta ajatus hyppäämisestä ilman köyttä tuntuu järjettömältä.
Karatepotku taas tuntuu siltä kuin putoisi toiselle seinälle,
mikä sekin on järjetöntä ilman köysiä.
Minulla oli kuitenkin aika vahva nipistysote siitä.
Katsoinkin, ettei se näyttänyt kovinkaan pahalta.
Niin, ei se ihan älytöntä ole. Mutta saapa nähdä.
- Otitko aamulla ibuprofeenia? - Otin ja otan nytkin.
Nilkan takiako?
En ole kovin innoissani, kun hän lähtee soolokiipeilemään,
koska hän on jo iso osa elämääni.
Kerron koko ajan rakastavani häntä,
ja hän osoittaa koko ajan rakastavansa minua.
Olen kyllä kertonut hänelle, että tarvitsen myös sanoja.
Alexilla on vielä paljon opittavaa mitä tunteista puhumiseen tulee.
Sanoin: "Joskus kerron sinulle, miltä minusta tuntuu."
"Haluan, että sinä sanot, että ymmärrät, miksi minä tunnen niin."
Hän vastasi: "Joo, ymmärrän, miksi sinusta tuntuu siltä."
Minä olin ihan: "Enpä usko, että ymmärrät, mutta kiva, että yrität."
Meillä on tosi hyvät ryhmätyötaidot.
Ihan hyvinhän tämä sujuu.
Minusta tämä sujuu hienosti.
Olen tosi iloinen siitä, että Alexin ja Sannin juttu toimii.
Heidän suhteensa tekee vaikutuksen.
Mutta kun kiipeilee sillä tavalla, on pakko pitää henkistä panssaria,
ja romanttinen suhde rapauttaa panssaria.
Romanttinen suhde riisuu panssarin.
Kumpaakin ei voi saada samaan aikaan.
Kun lähtee soolokiipeämään, pitää saada jostain itsevarmuutta.
Joskus se tulee siitä, että kokee olevansa superhyvässä kunnossa.
Joskus se tulee valmistautumisesta ja harjoittelusta.
Jokin saa minut tuntemaan, että olen valmis siihen.
Silloin tuntee olevansa oikeassa paikassa.
- Tämä on vähän stressaavaa. - Ihan epätodellista.
Luotan kyllä Alexiin ja tiedän hänen olevan todella järjestelmällinen,
mutta jos kokeilee rajojaan, lopulta se raja tulee vastaan.
Joitakin juttuja on vain pakko kokeilla,
koska ne vain ovat niin siistejä. El Cap on juuri niin siisti juttu.
Kyllähän kaikissa asioissa tapahtuu aina tasaista edistymistä,
mutta toisinaan edessä on jättiläismäinen hyppäys.
Jos hän onnistuu soolokiipeämään El Capin, se on merkittävä hyppäys.
On vaikea kuvitella joku sinne yksin ilman köysiä.
Muiden paikkojen kohdalla tajuan sen.
Montako kertaa olet kiivennyt ne?
Astromanin ehkä 3-4 kertaa ja Rostrumin varmaan 50-60 kertaa.
Olet siis soolokiivennyt Rostrumin 50-60 kertaa?
Aina kun menin sinne, kiipesin sen ainakin kahdesti.
Olin ihan koukussa siihen. En pelännyt, mutta...
- Se on niin intensiivistä. - Se paransi jalkatyöskentelyäni.
En tehnyt sitä kenenkään muun, vaan vain itseni takia.
Moni sanoi haluavansa kuvata minua siellä,
mutta minua se ei kiinnostanut pätkääkään.
Minulle oli tärkeää, että tein sen oikeista syistä.
Minä mielestäni teen sitä oikeista syistä. Olen edelleen innoissani.
Mutta joku ulkopuolinen varmaan ajattelee:
"Ai, hänellä on kuvausryhmä mukana. Hän tekee tuota vain sen takia."
Pahinta kuvausryhmän mukana olemisessa on se,
että se muuttaa omaa ajattelutapaa.
Uskon Alexin olevan lähes valmis siihen.
Hän vain haluaa ottaa vielä muutaman harjoituskierroksen.
Yritämme miettiä, minne sijoitamme kamerat.
Soolokiipeilyssä pääkoppa on muutenkin kovilla.
Emme halua olla hänen tiellään.
Haluamme antaa hänelle sellaisen kokemuksen kuin hän itse haluaa.
Pahinta olisi se, että joku meistä tekisi jotain, mikä tappaisi hänet.
Onko se drone? Onko se köysi? Onko se vahingossa pudotettu kivi?
Yritän tietenkin aina välttää putoamista,
mutta ei se sinänsä haittaa, jos olen yksin.
Ystävieni nähden en halua pudota. Se olisi aika syvältä.
Missä meidän kannattaisi sinun mielestäsi olla?
- Voisitte olla siinä välissä. - Siirtymäreitilläkö?
Kamera olisi siis Boulder Pitchin yläpuolella.
Se häiritsee siinä.
Se ei vain häiritse, vaan myös...
Ei kukaan edes halua nähdä sitä. En tiedä.
Niin... Ei sitä kannata panna siihen.
Jotkin jutut vain... Äh.
Minun pitäisi käydä laaksossa ja miettiä suunnitelmiamme.
Kuu laskee kello 4.50 harjanteen taakse.
Aurinko osuu huippuun kello 7.30.
Hankalimpaan kohtaan se osuu kello 8.05.
En halua, että aurinko paistaa siihen.
Boulder Problemiin pääsemiseen menee 3-4 tuntia.
Koska nyt on syksy, pitää siis lähteä liikkeelle jo pimeässä.
Minun täytynee nousta maan pinnalta neljän maissa aamulla.
Alan jo olla aika täpinöissä.
Kun alkaa valmistautua, siinä tekee vain omaa juttuaan.
Siihen ei kuulu enää stressiä, ahdistusta eikä pelkoa.
Panen tänään ne tiukat kengät. Tämä on tosi jännää.
Ihan kuin samurai ottaisi esiin lempimiekkansa.
"Jestas sentään!"
"Nyt on oikea hetki käyttää hienosti taottua terää."
Tykkään piiloutua tänne. Olen kuin samurai.
Olen ottanut ibuprofeenia ja kylmännyt jalkaa.
Mitä mieltä Sanni on tästä?
Emme ole puhuneet siitä paljonkaan. On hän toki kysellyt jotain.
Minä olen vain vastaillut, että katsotaan nyt.
Mitä harvempi tietää, sitä parempi.
Näin unta, että sinä onnuit.
Olit pudonnut samalla tavalla nilkkasi päälle kuin silloin.
- Tosi kiva juttu. - Se oli traagista.
Kun heräsin, ajattelin: "Voi ei, toivottavasti se ei ollut totta."
Tuodaanko sinun ja Peterin reput sinne huomenna?
Ei. Tai ehkä minun reppuni tuodaan.
- Vuorelleko? - Huipulle.
- Yritätkö sitä Peterin kanssa? - Peter ei ole täällä pariin päivään.
- Kenen kanssa siis kiipeät huomenna? - Saapa nähdä.
Selvä...
Aiotko siis kiivetä huomenna yksin? Siksikö et halua kertoa mitään?
- No, tavallaanhan minä jo kerroin. - Oho, Alex...
- Mikä fiilis? - Olen innoissani.
- Onpa jännää. Tuntuuko se... - Niin jännää, että jatkat lukemista.
Olitko... En minä lue tätä nyt.
Milloin päätit, että teet sen huomenna?
- Eilen tai toissapäivänä. - Käyn asiaa läpi päässäni.
Haluaisin lähestyä asiaa holistisesta näkökulmasta.
"Kaikkihan me joskus kuolemme, eikä siinä ole mitään pahaa."
Haluaisin silti, että sinä tulisit puolitiehen vastaan
ja miettisit minuakin, kun päätät soolokiipeilystä.
- Taisit sanoa... - Oliko tuo kysymys?
Kysymys tulee nyt: jos miettisit minuakin, muuttaisiko se mitään?
Vaikuttaisiko se päätöksiisi?
Jos minulla olisi velvollisuus yrittää elää mahdollisimman kauan,
tietenkin luopuisin soolokiipeilystä.
Koetko, että sinulla on nyt sellainen velvollisuus?
En koe.
Arvostan ja kunnioitan kyllä sinun huoltasi.
En silti koe olevani velvollinen mihinkään.
- Elämään mahdollisimman kauan? - Niin. En tiedä.
Kun käsket minun olla varovaisempi, ajattelen, etten voi olla.
Jos en tekisi tiettyjä juttuja, saattaisin katkeroitua,
koska eniten rakastamani asia olisi viety minulta. Ymmärrätkö?
- Paljonko kello on? - Puoli neljä.
Heräsin minuutti ennen herätystä.
- Heräsitkö herätyksen jälkeen? - Minuuttia ennen.
Siinä on aina kyse erinomaisuudesta ja täydellisyydestä.
Minut kasvatettiin suorittamaan.
Ja onhan se siistiä olla ensimmäinen ihminen, joka tekee jotain.
Toivottavasti painovoima ei ole tänään voimakas.
- Moikka. Nähdään maassa. - Nähdään.
PITCH 6, FREEBLAST-SLÄBI
Tämä on ihan syvältä. En halua olla täällä.
Minulle riittää.
- Mitä tapahtui? - Huijasin släbillä.
- Ilmoitetaan radiolla. - Haluatko puhua hänelle itse?
En tiedä, mitä sanoisin. Hävettää.
Hei, kuka siellä onkin. Alex tässä. Taidan jättää homman kesken.
- Hetkinen, voisitko toistaa? - Hän taitaa jättää homman kesken.
Homma keskeytyy. Pitää paikkansa.
Tämä on nyt vähän huolestuttavaa.
Mistähän mahtaa olla kyse?
En tiedä, voinko edes yrittää, kuin kaikki katsovat.
En pysty yrittämään tosissani.
- Jestas! Mitä sinä täällä teet? - Jätin homman kesken.
- Jätit kesken? - Niin. Ulkona on kylmä.
- Mikä meininki? - Eipä juuri mikään.
Nousin Freeblastia ja tuli sellainen olo, etten halua tehdä sitä.
- Hyvä juttu sinun kannaltasi. - Tuli vain jotenkin outo fiilis.
Paikalla on liikaa ihan vierasta porukkaa.
Kiipesin puolet ensimmäisestä släbistä.
Sitten tuli jotenkin sellainen olo, etten oikein tiennyt...
- Se oli täydellinen päätös. - Enpä tiedä. Olen vähän...
Nyt koko homma venyy.
Ei sinun ole mikään pakko tehdä sitä ikinä.
Haluan vain viedä sen loppuun.
Niin, sen koko sirkuksen, joka ympärilläsi pyörii.
En oikein osaa kuvitella tilannetta. Alkoikohan häntä jännittää?
Onko se edes mahdollista?
Hänessä on paljonkin sellaista, mitä en ihan ymmärrä.
Tavallaan on helpottavaa tietää, että Spockillakin on hermot.
Se oli ensimmäinen kerta, kun jätin jonkin ison jutun kesken.
Mutta se oli myös ensimmäinen iso juttu muiden nähden.
Yksin olisin ehkä jatkanutkin. En tiedä. Ehkä vain olen niin huono.
No, mutta ainakin yritin.
KOLME KUUKAUTTA MYÖHEMMIN
Kiitos, kun suostuit taas tapaamiseen.
Täällä on aina tietty haju.
- Onkohan se maalia vai... - Se on tuoreen maalin haju.
Ruokailutila, jossa on mahdollisesti myös kirjahyllyjä.
Mitä olen allekirjoittamassa? "Ostaja hyväksyy tarkastuksen."
Alex sanoi, että saan esittää yhden kalustekysymyksen päivässä.
Olen aina halunnut ostaa talon, mutten ole saanut aikaiseksi yksin.
Sanni on innoissaan, ja Vegasin lähellä on paljon kiipeilypaikkoja.
Tähän iso divaanisohva ja yksi tuoli tai sohva ja kaksi tuolia.
Tämä voisi olla vaikka baaritiski.
Minä nukkuisin vaikka matolla.
Alex käyttäytyi ääliömäisesti, kun minä yritin mittailla paikkoja.
Hän vain huomautteli, miten tyhmältä minä näytin,
mutta ei tarjonnut apua tai ollut muutenkaan mitenkään hyödyksi.
Ja nyt kaikki on pilalla.
Joo, nyt ei ole kovin auvoisaa.
- Olet vihainen, mutta naurat silti. - En naura.
- Kyllä naurat. - En naura. Olen vihainen.
- Huomaan, että naurat. - Enkä naura.
Et sinä vihainen ole. Sinä naurat.
En naura. Suuttumukseni purkautuu näin.
Voi pojat...
Tuo näyttää tosi isolta ja leveältä.
Tuo näyttää tosi syvältä.
Etsitään pienempiä.
Tuo maksaa alle 400 dollaria. Se on meille.
Tämä on ihan täydellinen. Tämä on juuri sopiva.
- Meillä on jääkaappi! Jee! - Hyvin meni.
Yosemiten jälkeen meillä on ollut vähän vaikeuksia.
Alex ei ole kovinkaan hyvä sanoittamaan tunteitaan.
"Olen kiukkuinen, mutta en tiedä syytä enkä aio selvittää sitä."
Olen kärsivällinen mutta myös kunnioitan itseäni.
Sitten kun minä alan suuttua, hän onkin yhtäkkiä hyvällä tuulella.
Miten kahvia keitetään? Pitää kai olla suodatin.
Suhteeni Sanniin on tervein suhde, joka minulla on koskaan ollut.
Kappas, ainoa asia kaapissa.
Kommunikoin nyt paljon paremmin. Sannikin on kehunut edistymistäni.
Ei kovin lupaavaa. Kahviko pannaan tänne ja sitten vesi läpi siitä?
Jestas sentään! Oho!
Tällaistako on asua omassa talossa? Saanko kahvia joka päivä?
En tajua. Pannaanko siis kahvi ja vesi tuonne?
Sanni näkee asiat eri tavalla.
Hänelle koko elämän pointti on olla onnellinen.
Hän haluaa olla mukavien ihmisten seurassa ja pitää hauskaa.
Minulle elämä on suorittamista.
Kyllähän kuka tahansa voi olla iloinen ja leppoisa,
mutta sillä ei saavuta tässä maailmassa mitään.
Kukaan ei saavuta mitään suurta olemalla iloinen ja leppoisa.
Eihän kukaan halua kokea olevansa toisen tavoitteiden tiellä.
Minun on vaikea ymmärtää, miksi hän haluaa tätä.
Mutta se on hänen unelmansa ja hän haluaa sitä edelleen.
Haluan olla soturi.
Syyllä ei sinänsä ole väliä.
Olen valinnut polkuni ja tavoittelen täydellisyyttä.
Kohtaan pelkoni, koska tavoitteeni vaatii sitä.
Sellainen on soturin sielu.
Soolokiipeilymentaliteetti on hyvin lähellä soturikulttuuria.
Asiaan keskitytään täysillä, koska oma henki on kiinni siitä.
KEVÄT 2017
PITCH 6, FREEBLAST-SLÄBI
Muuvi, johon keskeytin silloin syksyllä, oli tämä.
Tässä pitää olla kokonaan oikean jalan varassa.
En halunnut koko elämäni olevan oikean jalkani varassa.
Ehkä keksin jonkin toisen tavan.
Tämä oikeastaan on koko homman idea.
Köyden kanssa se ei ole kiinnostavaa, ilman köyttä on.
Tämä on minun oma variaationi.
En oikein tiedä...
Hän kai haluaa kiivetä muiden nähden vain silloin,
kun hän on hyvin itsevarma.
Se on muodostunut ongelmaksi tässä koko tuotannossa.
Meidän mukanaolomme muuttaa tilannetta.
Viime vuonna hän keskeytti.
Hän ei kokenut, että hänen olisi pakko tehdä se meidän takiamme.
Minusta se kertoi aika paljon.
Se merkitsi paljon.
Etkö siis halua, että kuvaamme sen?
En. Tai siis tätä on vaikea selittää,
mutta sen tekeminen on minulle tärkeämpää kuin kuvaaminen.
Voit kyllä sanoa ihan koska tahansa...
Tiedän kyllä, että voin tehdä sen omilla ehdoillani.
Se on aivan selvää.
En vain halua tuottaa pettymystä.
Saatat vaikka herätä huomenna ja ajatella, että paskat,
ei sinua kiinnosta eikä homma tunnu enää hyvältä.
Tiedän kyllä, että voin perääntyä.
Mutta siis... En halua tehdä niin.
Muiden paikalla oleminen vaatii kovempaa itsevarmuutta.
Edes stadionillinen ihmisiä ei saisi häiritä minua.
Sen pitäisi olla minulle helppoa ja minun pitäisi pystyä näyttämään.
Pitch 1: kannattaa pysyä vasemmalla.
Pitch 2: luota oikeaan jalkaan.
Oikea käsi kämmen ylöspäin. Pitch 8: helppo vaihe, ole nopea.
Pitch 9: varo lohkareita.
Pitch 26: nojaa taaksepäin, pintsi vasemmalla kädellä.
Oikea jalka alemmalla reunalla, vasen seinämää vasten.
Vasen käsi isoon jugiin, siirrä jalkoja.
Vasen jalka halkeamaan, oikea käsi vetää.
Sitten vasen käsi ulospäin levenevään aukkoon.
Oikea käsi vasemman ali, veto sivulle.
Oikea jalka laskeutuu alemmaksi, vasen jalka astuu.
Oikea jalka astuu pitkälle ylös, ja paino on sen varassa.
Vasen jalka sarvelle, oikea käsi sormitaskuun.
Vasen jalka reunalle.
Työnnä itsesi kulmaan ja ota sitten ote oikealla kädellä.
Vasen käsi kiinni, jalat toisin päin,
sitten vain kiinni jugista ja sitten se on siinä.
"Vedä kovaa, luota jalkoihin."
"Luota" alleviivattuna, kaksi huutomerkkiä.
Autopilotti päälle.
UELI STECK KUOLI LÄHELLÄ EVERESTIÄ
Uelin kuolema ei tullut yllätyksenä,
koska hän teki aina kaikkea hullua ja vaarallista.
Ajattelin silti, että hän selviäisi hengissä.
Ueli puhui aina reiteistä, joista selviää juuri ja juuri.
Minä olen yrittänyt vältellä sellaisesta puhumista.
Kerran puhuimme Freeriderista.
Hän sanoi: "Freerider on sellainen, että silloin pitää olla hyvä päivä."
KUOLINILMOITUS: UELI STECK KUOLLUT 30. HUHTIKUUTA
No, hänellä ei sitten ollut hyvä päivä.
Uelin kuoleman jälkeen
Alex on vain pyyhkinyt kaiken nopeasti pois.
Hän sanoi vain: "Niin, sellaista voi sattua."
Puhuin hänelle siitä pitkään.
"Entä jos sinä kuolet samalla tavalla kuin Ueli?"
Uelilla ja Nicolella
oli kaunis suhde ja he kiipeilivät yhdessä.
Jossain vaiheessa Alex sanoi: "Mitä Nicole sitten oikein odotti?"
Minä kysyin, mitä hän sillä oikein tarkoitti.
"Minä olen kuin Nicole, Alex! En odota sinun kuolevan."
Moni muukin on kuollut,
ja Alex on hyvin vahva ehdokas, mutta tiedän hänen pystyvän siihen.
Haluan auttaa häntä valmistautumaan mahdollisimman hyvin.
Jos hän putoaisi ja kuolisi,
enkä olisi auttanut häntä, se olisi vielä pahempaa.
Tiedän olevani yksi niistä,
jotka voivat auttaa häntä, joten minun pitää auttaa.
Hän sanoi, että hänestä tuntuu nyt siltä, että kohta on aika.
Voi olla, että hän tekee sen huomenna.
Kuvaamme kaukokameroilla,
koska emme halua häiritä Alexia olemalla näkyvissä.
Kaikki tietävät, mitä tehdä, jos käy jotain.
Josh, vahvista vielä, minne Mikeyn pitää soittaa.
Helpointa on soittaa hätänumeroon.
Kerromme sinne sen, mitä tiedämme.
Eli että kyse on kiipeilijästä.
No niin, ei sitten yhtään virhettä huomenna.
Pelkään, että se tapahtuu huomenna.
Huomisen jälkeen Alexia ei enää ole.
Ajattelin, että minun täytyy valmistautua siihen
ja ymmärtää, että niin voi oikeasti tapahtua.
Voi luoja...
Muistatko, kun sanoit, että lupaat hyvästellä minut seisaaltaan?
Ei sinun tarvitse seistä, mutta nouse istumaan.
- Olisit vain voinut jättää minut. - En jätä sinua ikinä.
No niin, aja varovasti.
Ciao! Nähdään.
En pyytänyt häntä lähtemään. En koskaan pyytäisi.
Mutta hän varmasti ymmärtää itsekin,
että on helpompaa, jos hän lähtee.
Hyvästely tuntui oudolta, koska odotan näkeväni hänet taas pian.
Hyvästelin hänet vain muutamaksi päiväksi.
Kyllähän siinä on mukana sellainen outo ajatus,
että älä nyt vain anna tämän olla viimeinen halauksemme.
Minun ei pitäisi ajatella, että...
...että mitä jos jotain sattuu.
"Mitä jos en enää näekään häntä?"
"Miksi edes haluat tehdä sen? Se on aivan älytön tavoite."
- Hei, Jimmy. Kuuluuko? - Jimmy tässä.
Hän lähti juuri kiipeämään.
FREEBLAST-SLÄBI 145 METRIÄ
Siellä on todella liukasta. Tuossa hän keskeytti viimeksi.
- Mikey, kuuluuko? Jimmy tässä. - Hei, Jimmy. Mikey tässä.
Voisitko ilmoittaa, kun hän on selvinnyt släbistä?
- Hän ohitti sen jo. - Ohittiko hän sen jo?
- Hän on jo melkein Half Dollarissa. - Hän etenee nopeasti.
Aivan, hän on edellä aikataulusta.
- Miten kaukana Mammothista hän on? - Hän on nyt Half Dollarissa...
Hän laskeutuu Heart Ledgeä. Porter Ledgellä on porukkaa.
He ovat hereillä ja odottavat häntä. "Honnold tulee!"
Voi luoja! Joku tyyppi on kanipuvussa.
Nyt joku nousee seisomaan. Hänellä on häntä.
Pää on joko kanan tai kanin.
- Tai yksisarvisen. - Kuka edes tekee noin?
En ole koskaan nähnyt vastaavaa. Ja Alex meni jo.
Hän siirtyy Hollow Flakeen kello 6.49.
Hän laskeutui juuri Hollow Flakeen ja on nyt siellä.
Freerider lähtee Hollow Flaken juuresta,
ja sieltä menee yksi halkeama huipulle asti eli noin 600 metriä.
Se on koko maapallon huikein kalliohalkeama.
Doug, tiedätkö, onko ilmoitettu, joko hän on Monsterilla?
Joo, hän on nyt siellä.
Hän on jo lähes selvittänyt sen.
Nyt hän menee ylöspäin.
Hän on nyt huipun korkeudella.
Oletteko te hyvissä asemissa ja valmiina?
Joo, Sam ja minä olemme pääseinämän juuressa.
Hän on ehkä vartin päässä Boulder Problemista.
BOULDER PROBLEM 625 METRIÄ
Hän teki juuri karatepotkun.
Hän onnistui siinä.
Jo vain!
- Ihan liian kuumottavaa. - Voi luoja! Hän teki sen.
- Hän selvitti Boulder Problemin. - Hän on varmaan aivan liekeissä.
On ihan huikeaa, että släbit ja Boulder Problem ovat jo takana päin.
- Onko tuo nyt Enduro? - On.
En voi usko, että aiotte katsoa.
Minä en halua katsoa. Ei, ei, ei...
PITCH 27, TRAVERSE 760 METRIÄ
Voi hyvä luoja...
- Tuo on melko suojaton paikka. - Voi luoja... Todella suojaton.
Tuo äskeinen muuvi
on varmasti yksi kaikkein suojattomimmista muuveista.
Jos astuu vähänkin harhaan, putoaa heti.
Moi, kamu.
Alexilla on tänään hänen elämänsä paras päivä.
Minulla ei ole. Minulle riittää nyt.
Emme tee tätä kyllä enää ikinä.
Ei...
VIIMEINEN PITCH 908 METRIÄ
Nyt se on ohi.
Voi luoja! Nyt se on ohi!
Voi luoja!
Voi luoja! En voi uskoa todeksi sitä, mitä juuri näin.
Voi luoja...
Kiva nähdä taas. Jee!
Olen nyt tosi iloinen. Se tuntui tosi hyvältä.
Ihan mieletöntä.
Harteiltani putosi valtava taakka.
Pakko myöntää.
Olen tosi iloinen.
Melkoinen matka.
Kahdeksan vuoden unelmoinnin jälkeen...
Ai, San-San soittaa. Haloo?
- Alex, sinä teit sen! - Joo, olen nyt tosi iloinen.
Lievästi sanottuna "tosi iloinen".
En ole koskaan hymyillyt näin paljon.
Haluan nähdä sen! Sanoin, että haluan nähdä sen hymyn.
En ole koskaan itkenyt niin paljon. Se tuli ihan puskista.
Aloin parkua heti.
Minäkin saatan alkaa kohta itkeä. Tunteet ovat nyt aika pinnassa.
Älä itke, tai muuten minäkin alan itkeä.
Claire käskee itkeä. Se olisi kai hyvä juttu leffan kannalta,
mutta en halua itkeä. Tai siis haluan, mutta...
- Olen niin iloinen! - Voi luoja...
- Joo... - Olen niin iloinen!
No niin, nähdään ehkä kuuden tunnin kuluttua.
- Okei, nähdään pian. - Rakastan sinua.
- Kiitos. Arvostan sinua. - Minäkin rakastan sinua.
Arvostan sinua ja olen todella ylpeä sinusta.
Vuori ei näyttänyt aamulla kovinkaan pelottavalta.
Se näyttää samalta, jos huipulle kävelee.
Kaikki tuntuikin samalta, paitsi ettei minulla ollut reppua.
Unohdin köyden ja varusteet. Se tuntui tosi hyvältä.
Kokemus oli juuri sellainen kuin toivoinkin.
En tehnyt kompromisseja itselleni tärkeissä asioissa.
Kylläpä tuntuikin hyvältä.
No, mitäs seuraavaksi?
- Ehkä otelautatreeniä. - Aiotko treenata?
Normaali ihminen ehkä pitäisi loppupäivän vapaata.
3. KESÄKUUTA 2017 ALEX HONNOLD SOOLOKIIPESI EL CAPIN
AIKAA SIIHEN KULUI 3 TUNTIA JA 56 MINUUTTIA
Kiitos, kun kiipesit kanssani.
Olen tosi ylpeä sinusta. Ja onneksi olkoon, kun et kuollut.
Olen iloinen, että se on nyt ohi.
Jestas, sinä olet täällä!
Olen niin iloinen puolestasi. Nyt se on ohi!
Osa ennen sinua täällä käyneistä ei lopettanut kesken.
Ehkä se on hyvä asia. Minun ei ollut pakko painaa väkisin.
Jossain joku nyt miettii, että mikä olisi vielä siistimpi kohde.
Kyllä joku vielä keksii jotain vielä siistimpää.
Mutta en tiedä, olenko se minä. Ehkä. En tiedä.
MUISTAEN: FRANK TAIPING CHIN, ANN KRCIK JA UELI STECK
Suomennos: Saara Närhi www.btistudios.fi